“Лиманська коза” на Київщині – Або, як британські волонтери вивозили козину ферму з Херсонщини
Лиманські кози обживаються на фермі на Київщині
Підприємниця зі Станіслава Олена Белозоренко багато років виготовляла крафтові сирі на власній фермі “Лиманська коза”, влаштовувала сирні дегустації та екскурсії для дітей і дорослих. Однак мирні плани подальшого розвитку перервала війна. Як “Лиманська коза” пережила окупацію, переїхала на Київщину й облаштувалася на новому місці, в її господарки дізнавалися журналісти “Вгору”.
Від дегустацій та екскурсій до виживання під обстрілами
Олена Белозоренко започаткувала власну справу близько 10 років тому, переїхавши з Херсона, де раніше працювала організатором гастрольних турів у театрі ім. Миколи Куліша, до мальовничого Станіслава. Вони з чоловіком придбали там будиночок з видом на Дніпро-Бузький лиман. Спочатку завели двійко кіз, а згодом і більше. І робота закипіла. Чоловік дбав про кіз, а Олена варила сири за різноманітними рецептами, експериментуючи зі спеціями та іншими складниками. Усього близько 15 видів сиру. Влаштовувала частування та екскурсії для гостей ферми.![](/storage/photos/shares/51jVHh1IYU049VmxOO4BAQaEjYWbAAglYMSiAl6Q.webp)
Яких тільки сирів не куштували відвідувачі та замовники “Лиманської Кози”:
Халумі – м'ятний сир, підсмажений без використання масла;
Бельпер Кноллє – гострий сир в перцево-часниковій крихті з гімалайською сіллю;
Фета в маринаді;
Кілька видів бринзи (з чорним кмином, з самбаром, зі в’яленими помідорами та базиліком;
Рікота – м'який ніжний сир, без вираженого смаку;
Качота – твердий сир в асортименті (з томатами, з пажитніком, з винною чи кавовою скоринкою, зі шпинатом, з паприкою, з курагою, родзинками та горіхами;
М’який сир “Шевр”;
М’який Адигейський сир;
та інші.
![](/storage/photos/shares/0scCE0k1YAcbtLKzuHqBBPyN560QF4WwBvnH2Mg7.webp)
З гіркотою Олена розповідає про свої мирні плани:
Все розвивалося. Ми планували відкрити нові зони, по іншому приймати туристів, подавати французький сир. Але прийшла війна. І все…
За її словами, окупація в Станіславі розпочалася через місяць після повномасштабного вторгнення. Люди з села виїздили. На вулиці, де була ферма, залишилося лише троє мешканців. Олена каже, там була дуже небезпечна ділянка, яку російські військові сильно обстрілювали. Та їм з чоловіком довелося залишатися, щоб дбати про кіз.
Олена розповідає:
Під час окупації ми втратили одного козла. Ще дві кізоньки померли пізніше під час обстрілів, мабуть, що серце не витримало. Бо так, просто в одну мить їх не стало.
Залишаючись в окупації, Олена продовжувала робити сир і бринзу. Харчовими продуктами фермери обмінювалися з односельцями, підтримували одне одного, і так і жили. Початок повномасштабної війни припав на період появи молодняку. Після окотів, господарство збільшилося з 23 кіз до 50.
Ми планували, як будуть повертатися селяни, роздавати нашим людям кізочку та козлика, щоб вони могли започаткувати свій бізнес, – розповідає Олена.
![](/storage/photos/shares/BDZ0fidr2VpAvf4aXlO9SfaZ5Gg1CafQlPazjA3A.webp)
За її словами, хоча деякі односельці повторно виїздили, усього вдалося роздати 28 козенят. І отримувачі таких живих подарунків від “Лиманської кози” досі шлють вдячні відгуки й фото тварин, які вже підросли й дають молоко.
На питання, як змінилось виробництво за період війни, Олена каже, що під час війни не вела жодних підрахунків. Рятували тварин, молоко, і більшість продукції просто роздавали всім, хто так чи інакше їх підтримував, волонтерам, а після деокупації – й українським військовим.
Один з багатьох видів сирів
Важкий виїзд і непросте життя на новому місці
Майже рік ферма прожила під обстрілами. Траплялися прильоти, спалахували пожежі. Не обійшлося й без втрати сіна й зерна, заготовлених для годування кіз. А після несподіваної загибелі двох кізочок господарі почали замислюватися про переїзд усією фермою до безпечнішого місця, щоб не втрачати тварин і вберегти власне життя.
Але організувати такий переїзд було нелегко. Адже в господарстві крім більш ніж двох десятків кіз, були ще й кілька собак і котів, залишених господарями. Всіх їх за час війни прихистила співчутлива Олена. Однак, наприкінці жовтня 2023 року завдяки добрим людям і волонтерам, всьому неспокійному господарству нарешті вдалося виїхати.
Засновник ферми Валерій Белозоренко з одною з рогатих підопічних
У пошуках місця прихистку для козиної ферми подружжю допомогла колишня колега Олени по театру Юлія Ломчак. Через свою сестру вона вийшла на підприємців з Київщини, які мали покинуту ферму. Кияни радо відгукнулися й запропонували не тільки місце для “Лиманської кози, а й житло для Олени та її чоловіка.
Вони нас дуже підтримують. Дають і меблі якісь садові й таке інше. І допомагають нам влаштувати локацію і хоч потроху приймати туристів, – розповідає Олена Белозоренко.
За словами фермерки, переїхали вони дуже швидко, зібравшись буквально за тиждень.
І все завдяки допомозі багатьох небайдужих людей. Організували виїзд волонтери ГО “Сильні, бо вільні”. Зі Станіслава до Миколаївщини тварин на своєму мікроавтобусі вивозив волонтер Сергій Рибальченко. А звідти на вантажних машинах, розмістивши кіз, собак і котів у окремих клітках, до кінцевого пункту призначення їх доставляли британські волонтери. Британців до червоної зони не пускали, тому транспортування вийшло доволі складним.
Перевезли й усе обладнання.
Це була дуже важка процедура. Кіз підвозили, перевантажували, але все завершилося добре, завдяки нашим людям. Всім, хто нас підтримував. Українці взагалі – це незламні люди. І вони дійсно допомагають одне одному, – говорить Олена.
Подружжя вже планує відновлення туристичного бізнесу. Вони сподіваються, що це якось допоможе заробити гроші на утримання великого стада. Наразі годувати кізочок є чим, бо знову ж таки, допомогли добрі люди. “Але це ж не може бути вічно, тому треба заробляти”, – наголошує Олена.
![](/storage/photos/shares/TB2jpOIoN4Pmkwc3ilo0FeZ6xw0jTFomuMkY6MV3.webp)
Вона зізнається, що труднощі з кормами були завжди. І в мирні часи більша частина заробленого йшла на те, щоб утримувати кіз належним чином. А зараз стало ще важче. Ще й ситуація зі світлом дуже важка. Виробництво повністю залежить від електроенергії. Сонячних батарей чи акумуляторів немає, а використання генератора, за словами Олени, робить сир золотим за ціною. Тож найбільше чого потребують підприємці, це якісь альтернативні засоби, які б могли допомогти зберігати молоко та сир від псування.
![](/storage/photos/shares/PHbFYMWxx50o2K4HzV5YQUYgKdPhngEYN9XQ4d6Y.webp)
Всі фото зі сторінки “Лиманської кози” на Фейсбуці.